Eggyé látott világ
Korodi Luca: NGC 7293 a Rumbach templomban
Paksi Endre Lehel

Mindig nagy öröm, amikor fölvillanásszerűen a kortárs művészet bekéredzkedik már használaton kívüli, vagy akár még közösség által is élőként megtartott templomba; akkor pedig különösen nagy az öröm, amikor ez Magyarország – lehet, hogy nemcsak az – leginkább eltalált arányú enteriőrjében, a Rumbach Sebestyén utcai zsinagógában történik. Ezt még nem mérik a tudós emberek – akarom mondani: már nem – az ég kupolája a föld fölött emberi léptékre szabva, ahol otthonosan érzi magát a látogató e testben a Földön; ez az enteriőr egy ilyen, mára a többi bejárható mellett egyre vadabb kontrasztként elütő élmény számomra, amióta betettem a lábom. Mint ahogyan a Kiscell templomtere is lehengerlő keret, s csak vele együttműködni érdemes, ezért Korodi Luca ide készült installációja is egészen sajátos értelmeket nyer e helyen.
Nem kell tudnunk, hogy a kiállítás címe, a csillagászati katalógusszámú objektum éppen az „Isten szeme” planetáris köd népszerűbb nevén. Elég, ha az épület kupolájának mondanivalójából az alatta elterülő talajszintet annak tudjuk be, ami: azaz a mi szféránk, a Föld, ami a padló. Ezen a felületen jelenik meg a Föld képe. Korodi festészetében kedvelte az esetleges kivágatokat az erdőben, a középpont nélküli kompozíciókat; tájaiban pedig a motívumszerűségek is domináltak, noha voltaképpen mindig az egy képbe sűrített élet volt a célja velük, azaz nem a részletekben elveszés, hanem a részletek összességéből egybelátott világ. Itt ez egészen konkrét – intellektuális tornamutatványt, előzetes tudásokat nem megkívánó – egyszerű megfogalmazást nyer. A kupola alatti tér padlózatán egy 4-5 méter nagyátmérőjű ellipszis által körülhatárolva üvegcserepek rétegét látjuk, alóluk ki-kibukkan – színeivel modulál – jó pár használaton kívüli színházi lámpához való színszűrő. Fehér üvegek cserepeiből a vízzel borított részek, zölddel a szárazföldek, előző alatt kék fóliák, utóbbiak alatt barnák. Egyes szárazföldeken a zöldből a barna felé játszó üveg cserepei. Mandala fakíroknak. Veszélyes, bántó tapintású töredékek halma, amelynek darabjai fényt visszavernek és fényt áteresztenek. Nappali sétában a templom színes ablakai által szűrt fények tovább gazdagítják a látványt.
Ebben a fölhasználásban Korodi nyilvánvalóan amellett a hozzáállás mellett foglal állást, ami ellentétes az autizmus központi problémájaként is leírható, lévén összefüggéseket nélkülöző hozzáállással. Ez egy teleologikus értelem – avagy önkény – nélküli dologhadat portrettíroz a képzőművészetben, tehát ismert elemeket de- és rekontextualizál. Ez egy nagyon erős és kedvelt trend, sok kiváló képviselője Magyarországon is űzi (Katarina Sević, Tibor Zsolt, Szörényi Beatrix, stb.), és a tudományos közmegegyezés konstruktivista fenomenológiai hivatkozásai ezt a szerző-kiiktatást nem is cáfolják, sőt. A világ egybelátását művésznek, nem művésznek csak a szerző egyfajta föltámadása, legalábbis az önmagára vonatkoztatott világának önmaga által adott korlátaira való tudatos reflexióval fogadnák el.
Ezzel az installációval viszont Korodi véleményem szerint megtalált egy olyan minimumot, amely nem korlátolható egyénére, vagyis bármely embertársunkra vonatkoztatható; tehát identitás- és kultúrafüggetlen. Végső soron pedig tagadja azt, hogy a neurotipikuson túli a legcsekélyebb mértékben otthonos világleírás lehet. Itt éppen tudjuk, hogy az e világot egybelátó szemén keresztül is kimondatlanul kimondatik, de eme irodalmi címadás nélkül is a fönt leírtak értelmében az installáció a posztmodern parttalan önkényén túli gondolkodásra való igényt fogalmazza meg. Ezt új emberközpontúságnak szeretem nevezni, ami az együttműködésre alkalmasak új nyelvén beszélés.
A néhány napig testi sétában élvezhető tárlat további érdekessége, hogy a tengerentúlon (New York egyik piacán) az afrikai ornamensekkel kebelbarátságot kötő képzőművész négy képét egy vadul dekoratív falborítású térben láthattuk kiállítva. Noha csak az egyik kép őrzött egy darabot a már ismert, vizuálisan hasonlóképpen ingergazdag textilekből. Rajta a mind az installációban, mind a további képekben használt színszűrők fóliáinak applikációi – egy furcsa, kísérleti hulladék-kollázs, nagyon erős, hiánygazdaságban létrehozott képzőművészeti hivatkozásokkal (Merzbau vagy konstruktivizmus), ami kompozíciójának arányai és irányai révén absztrakt tájképekre emlékeztet. A vászon felületén lyukak, amelyek másféle asszociációkat hoznak: a háborús anyagszűke mellé a közvetlen erőszak nyomainak is tudhatjuk be őket. Avagy ez a perforáció már a fölfelé fordított, szétrozsdált üst égbolt-hasonlata?
A további képek egyike a legkevésbé távolodott el Korodi legutóbb bemutatott munkáitól, ez a városképi sorozat egyik irányú továbbfejlesztése: a trapéz alakú vásznon kis és nagyléptékű metropolisz-elemek ismerhetők föl, olyanok, amelyek egyszerre nem szoktak látszani: felhőkarcolók és bádogvárosi viskók. Mintha majmok (régebbi ornamentika-örökség) közlekednének e városi dzsungel két át nem járható, itt azonban egybelátott szegmense közt, egészen illuzionisztikus, levegőperspektívában megfestve. Ennek – mivel nem távoli objektumról van szó, kimondottan az ornamentikává komponált egyszerre elő- és háttérrétegen aktívak, az olvasata hagyományainkban a szellemlény. Ezt fokozandó, a kép ultraviola fényre gerjedő pigmentek foltjait is tartalmazza, természetes és UV-fényű nézete egyenrangú.
Korodi további kísérletei a fénnyel a következő képeken átveszik a főszerepet – éjjeli város fényei ismét – akár a Budapest otthonos metáját megjelenítő sorozatban. Ez azonban Mexikóváros, és a nem saját közeg nem is az itthoni hangulatok, életsűrűség megfogalmazásának terepe lesz – távolságtartóbb a kompozíció. Naturalista képkivágat és perspektíva éjjeli utakról, illetve más egyéb színű fénylő objektumokról, amelyet leleményesen nem külön-külön fényforrásokkal, hanem az imént már látható színszűrőkkel oldott meg a művész. Malina fénydobozai a soha nem látottat, kvázi sci-fit jelenítettek meg; Korodi a hellénisztikus-fotografikus képhagyományt termékenyíti meg a fénydoboz elvével.